IGUALTAT+D'OPORTUNITATS+A+L'ESCOLA

Al document //Política educativa i igualtat d'oportunitats//. //Prioritats i propostes//, Xavier Bonal, Miquel Àngel Essomba i Ferran Ferrer (coord), 2004, Fundació Jaume Bofill fan una anàlisi de les desigualtats que es donen avui dia a Catalunya en l'ambit educatiu i proposen actuacions per a avançar cap a a la igualtat d'oportunitats en aquest terreny.

[]

· Posen de manifest que els esforços igualitaristes del sistema educatiu, avui dia són més una utopia que una realitat ja que, segons demostren, l'escola no aconsegueix modificar les desigualtats socials. Això s'evidencia amb les xifres que mostren que els alumnes que obtenen uns rendiments acadèmics més baixos són majoritàriament provinents d'entorns socioculturals també baixos. Juan Carlos Tedesco també constata aquest fet a Igualdad de oportunidades y política educativa ([]), però defensa que les intervencions han de portar-se a terme abans que l'infant entri a l'escola, ja que és durant la primera infància que la persona desenvolupa la formació bàsica del capital cognitiu. Segons l'autor, és necessari que els nens i nenes arribin al primer centre d'educació formal amb un desenvolpament cognitiu bàsic (fruit d'una estimulació afectiva adequada, una bona alimentació i unes condicions sanitàries positives) i una socialització primària prou desenvolupada per què sigui capaç de relacionar-se fora del nucli familiar.

· Bonal, Essomba i Ferrer adverteixen del perill que el desprestigi que està agafant l'escola pública acabi amb les seves aspiracions d'igualtat d'oportunitats. Actuament s'està convertint en l'escola dels sectors menys ben ubicats socialment (els sectors més rics opten per centres de pagament), de manera que evidencia una tendència segregadora.

· Consideren que el "principi bàsic per a la qualitat i igualtat educativa es fonamenta en la construcció d'un sistema que generi les condicions necessàries per a la participació i la innovació", el que implica la creació de lligams entre l'escola i el territori. També destaquen la necessitat de canvis en els models de formació del professorat (on entra clarament la tasca de la pedagogia), que hauran de saber com promoure en l'alumne les capacitats necessàries en la societat de la informació, la qual ha fet augmentar els mínims educatius necessaris per a la inclusió.

· La seva anàlisi presenta 5 eixos de desigualtats educatives:


 * Territori: referent a les diferències d'oferta formativa que hi ha segons l'espai geogràfic on ens trobem.
 * Classe social: la democratització de l'ensenyament ha facilitat la participació de les classes socials amb menys recursos econòmics en l'educació. El cantó negatiu d'aquest fet és que ha provocat un increment d'alumnes a les aules que ha impdit fer-ne una atenció individualtzada, de manera que es dóna un alt nivell de fracàs escolar. Alhora, ha provocat una devaluació dels títols, de manera que les diferències d'oportunitats entre les classes socials es manté (ara necessites més títols per a ser valorat, i les classes socials més pobres no poden accedir-hi).
 * Immigració: la majoria d'alumnes d'origen immigrat es concentren a l'escola pública, cosa que dificulta la funció social integradora dels centres. En molts casos, aquests alumnes tenen possibilitats econòmiques limitades, així que es troben amb les dificultats esmentades en el punt anterior. A més a més cal afegir els possibles problemes de comunicació si no coneixen les llengües del país i la seva freqüent incorporació tardana al curs.
 * Gènere: el currículum ocult dels centres educatius fa que persisteixi el sexisme en l'ensenyament. També s'observa com el model de transmissió dels coneixements científico-tècnics influeix en les diferències d'accés de noies en estudis superiors d'aquest àmbit (i de nois en l'ambit de les humanitats).
 * Necessitats educatives especials: els recursos per als alumnes amb NEE són molt sovint d'inicitives socials. Cal fer una tasca pedagògica per a evitar l'e´tiquetatge d'aquestes persones.

· Pel que fa al treball de Tedesco de nou, alerta que el sistema educatiu actual, basat en la demanda, pot ser profundament antidemocràtic. Argumenta que, malgrat que aparentment respecti més les voluntats individuals del que feien els sistemes educatius anteriors (on hi havia una oferta igual per a tothom), passa per alt el fet que per a poder formular una demanda cal que abans es dominin els codis d'accés al món, que s'hagi estat capaç de construir el marc de referència. Si no, només estarem demanant allò que ja se'ns ofereix.

· Tedesco postula la necessitat del que anomena "polítiques de subjectivitat", unes intervencions educatives personalitzades. Defensa aquesta necessitat perquè considera de gran importància la dimensió subjectiva dels actors que intervenen en el procés pedagògic, ja que les desigualtats d'avui dia (afirma) provoquen més sofriment subjectiu degut a què posen en crisi l'autoconcepte. La raó d'això és que aquestes "noves desigualtats" són percebudes com a un fenomen més personal que no pas socioeconòmic i polític. Aquestes "polítiques de la subjectivitat" han de:


 * Ajudar a definir als infants i joves un projecte de futur. Es tracta d'un factor amb efectes molt positius per a superar situacions adverses. Actualment els canvis socials i econòmics provoquen molta incertesa en el futur i per tant resulta més dificil aquesta creació de projecte de vida. La tasca educativa s'ha de dirigir a l'orientació, en aquest aspecte i, per a fer-ho, cal que plantegi preguntes directament relacionades amb la identitat de l'educand: què vull ser? en què crec? quins són els meus punts forts i febles?.


 * Orientar el desenvolupament de la lectura i l'escriptura cap a la capacitat d'expressar-se. La narrativa d'un mateix afavoreix les relacions amb el medi i estableix vincles de confiança amb els altres.


 * Modificar els estereotips i prejudicis. Cal recordar el la importància del paper de la confiança i les expectatives en la relació educador-educand (per exemple, l'efecte Pigmalió, que explica com l'altre acaba convertint-se en allò que esperem d'ell i projectem sobre seu). La pedagogia es troba amb el repte de saber com portar a terme aquesta tasca.

A la Conferencia **"La educación en tiempos de incertidumbre: Infancias, adolescencias y educación. Una aproximación posible desde la Pedagogía Social"** de la **Violeta Núñez** (Barcelona, marzo de 2007) parla de les exclusions encobertes que hi ha actualment alsistema educatiu i proposa algunes alternatives als efectes d'exclusió:

El articulo propone pensar nuevos recursos de articulación social, como nuevas modalidades en las que sostener la responsabilidad que nos atañe, ante las nuevas generaciones y la fragilización de lo social.(...) Las diversas prácticas sociales y educativas, en el campo de las infancias y de las adolescencias, han de coordinarse en red con la escuela. Dichas prácticas, que la nueva carrera de educación social viene a legitimar y promover, primordialmente apuntan a la filiación simbólica de los sujetos, y pueden crear y/o sostener posibilidades de acceso a la escuela y a lo social amplio. En el ámbito de las infancias, des-enganchar la educación social, o las diversas prácticas sociales y asistenciales de las instituciones escolares, sólo significa sellar los guetos marginales. De allí la necesidad de articular los distintos recursos, de crear espacios de circulación e intercambio, y no lugares de aparcamiento de los chicos catalogados como “difíciles”. El problema del actual sistema es que sigue priorizando la homogenización (según... ¡clases de edad!), por sobre la exigencia fundamental de este momento: la apropiación del conocimiento y, en consecuencia, la organización y el manejo de la información, ante el alud que amenaza con sepultar toda intelección del mundo. La prioridad puesta en la homogenización produce que, a partir de la vía de dirección única que constituye el sistema, se generen una serie de vías muertas, inconducentes. Esto se denomina, de manera políticamente correcta: atención a la diversidad, o atención a niños con necesidades educativas especiales, quienes terminan designados como los nee’s (casi en clave de humor negro, dada su homofonía con el famoso lago escocés  y el monstruo que supuestamente lo habita...).

Alternativa a los efectos de exclusión: la apertura de lugares de valor social que posibiliten nuevas y múltiples articulaciones sociales de los sujetos.
 * Importancia de la tarea educadora, conceptuándola como la búsqueda y
 * Definir a la escuela como espacio tal que posibilite albergar a las infancias y a las adolescencias, para dar a cada sujeto la posibilidad de un encuentro con los otros, con el Otro. La escuela como espacio y como oportunidad de cultura.
 * Ante lo segregativo de la consideración de “una” infancia, frente a la cual aparecen los niños adjetivados5: desescolarizados, absentistas, infractores, desinteresados, problemáticos, violentos, inmigrantes..., proponemos alojar lo múltiple entretejido en lugares múltiples, intereses, múltiples, patrimonios múltiples.
 * Es posible pensar en otros soportes educacionales en la empresa de promoción cultural de los más jóvenes (particularmente, de los sectores más vulnerables social, cultural y económicamente), ofertando lugares de trabajo pedagógico articulados en redes, que construyan circuitos, en relación a los cuales los sujetos puedan mapear, cartografiar, otras posibilidades sociales: nuevas tramitaciones, nuevas bifurcaciones devienen posibles.
 * Otorgarles, a los niños y adolescnetes, estatuto de sujeto, sujetos de derecho, con quienes es posible convenir propuestas, propulsar proyectos, discutir alternativas.
 * Conseguir que la escuela re-centre su función en la transmisión de los valiosos legados culturales y trabaje en red con otras instituciones, para que niños y adolescentes puedan realizar otras experiencias.

_ Al mòdul **"Pedagogia Social instituïda"**, es parla al apartat 6 de **l'exclusió instituïda**, es refereix a l'exclusió com una cosa profundament vinculada al fet humà. Es parla de que per formar part de la comunitat ha d'existir un contracte social en quant a que els subjectes, per formar-ne part han de renunciar a una part de si mateixos. Per tant, els exclosos son aquells en els que auqesta renuncia no ha estat possible, de manera que aquest contracte social ja du inherentment un principi d'exclusió. De fet, les institucions en què s'inclou l'educació social estàn fora dels marges de la comunitat, intentant instaurarun ordre que subratlla de nou l'exclusió. També em sembla molt interesant la idea de que es tracta dels mateixos llímits de l'educació, ja que no tot és educable i de que qualsevol forma d'organització implica una exclusió, ja que:
 * L'educabilitat del subjecte te un sostre,
 * La voluntat i la disposició del subjecte a ser educat exclou i inclou les possibilitats d'aquesta educació,
 * Els agents de l'educació s'inscriuen en una història i una subjetivitat concretes,
 * La mateixa educació pren sentit en la seva dinàmica d'excloure i limitar algunes conductes.

Sandra, 20/12

Sobre l'igualtat d'oportunitats, pel que he estat llegint, el primer focus seria l'igualtat d'oportunitats entre homes i dones, tot i que a mi m'agrada més l'enfoc educatiu que se li pot donar. Sobre la pregunta de partida: La igualtat d'oportunitats és possible en la realitat ? Val la pena intentar aconseguir-la ? Diria que tot i que malauradament ara per ara no és possible, donades les múltiples diferències individuals que fan que no tots tinguem les mateixes oportunitats, sí que hem d'anar seguint un camí que ens porti cap a un futur on l'igualtat d'oportunitats sigui possible. Penso que l'educació en aquest sentit des de l'escola és fonamental per aconseguir-ho.

En les últimes dècades l'evolució de l'educació ha sigut molt significativa, cal recordar que l’educació obligatòria es va establir legalment entre el 1880 i el 1910, i durant el primer període del sistema educatiu, només els més rics podien portar als seus fills a una escola preparatòria de cara als estudis universitaris. El poder accedir a la universitat estava restringit per a persones poderoses políticament o econòmicament i els donava un prestigi social.

Pel que fa a l’actualitat, si tenim en compte que durant l’escolarització se segueixen els mateixos programes, es tenen professors d’igual titulació i es passen les mateixes avaluacions, passaríem a valorar la capacitat o l’esforç de cadascú, si això fos així, aleshores sí que podríem parlar d’igualtat d’oportunitats. Però la realitat és que hi ha més abandonaments i fracàs escolar en les classes més desfavorides econòmicament i culturalment.

Algunes explicacions que poden influenciar en el rendiment escolar i que poden tenir relació amb les classes socials i les seves oportunitats serien: . classisme de la subcultura escolar: la cultura escolar es considera com el bagatge cultural que tothom hauria de tenir i, un cop més, entra en joc la classe social, on els més afavorits disposen. . el llenguatge: s’afirma que existeix un dèficit lingüístic en estudiants de nivell sociocultural baix, i que per tant, s’és més propens a patir un fracàs escolar. . expectatives socials: on es configuren la imatge de simateixos i del seu futur en funció del seu entorn familiar i extrafamiliar. . actituds familiars davant de l’educació.: els pares amb un millor status social gràcies a la seva formació donaran més importància a l’educació escolar i transmetran aquesta actitud als seus fills. . facilitats materials: els fills de famílies amb més possibilitats tenen accés a materials per al treball escolar fet a casa que no tenen els de classe baixa, com una bona biblioteca domestica, espais per treballar i condicions d’intimitat, com una habitació pròpia. . segregació institucional: la separació entre l’escola pública i la privada pot tenir una significació classista.

Com a conclusió diríem que l’ideal de les igualtats d’oportunitats educatives seria proporcionar més oportunitats a les classes més populars i millorar la qualitat de l’ensenyament. Mentre hi hagi grans desigualtats en el conjunt de la societat, aquesta igualtat no serà certa, ja que l’escola no es pot separar de la societat.

Anna 21/12/2010 20:03